home

Eram departe de a intui amploarea fenomenului concentraționar cînd am citit, prin 1992, primele versuri din **//Anii nimănui – poeme din anii de detenție – 1949-1955//**[1] (așa se intitulează placheta pe care i-am publicat-o lui Gabriel Țepelea la Casa Editorială „Cuget, Simțire și Credință“, prin eforturi de pionierat proprii știute numai de noi – o mînă de profesori ce credeam, în naivitatea și puritatea noastră, că se deschide pentru România o nouă eră, fără comunism)...  Ca mulți congeneri formați în plină epocă totalitaristă, trăisem pînă în 1990 într-un fel de autism indus, într-o lipsă de comunicare, mai ales pe orizontală[2], alienantă. Eram aduși la limita supraviețuirii, într-o imensă temniță diabolic concepută din condei, în această parte de continent, de mințile bolnave ale unor șefi de stat fără Dumnezeu. Trăiam conectați, precum inșii de la reanimare la dispozitivele de perfuzii, doar la cozile pentru procurarea rației – hrana cea de toate zilele – spre a răzbate spre viitorul incert prin cenușiul slujbelor, mereu apăsați ideologic de turnători și securiști care oricînd îți puteau pecetlui destinul (deschid o paranteză spre a preciza cifra – astăzi incredibilă! – de 1/5, reprezentînd un turnător și/sau un securist la cinci cetățeni în mediul urban! Calculul mi-l asum, precizînd că l-am făcut perindîndu-mă prin patru locuri de muncă din mediul funcționăresc și prin alte trei din mediul școlar în intervalul 1979-1990[3] )...  Închipuiți-vă o imensă agonie a rațiunii a cărei manifestare era tăcerea înspăimîntată, căci cenzura băgase pumnul în gură tuturor celor care se puteau exprima în scris sau prin viu grai; era însă o tăcere acoperită minut de minut, ceas de ceas, zi de zi, lună de lună, an de an de stridentele trîmbițe și surle ale puterii comuniste!... Cultul personalității cuplului prezidențial din acei ani contaminase mass-media și deruta multor intelectuali poate apărea, pînă la un punct, istoricește explicabilă. Excesele scriitoricești comise de inși gen A. Toma, V. Porumbacu, N. Casian, M. Beniuc, E. Barbu, C. V. Tudor, A. Păunescu ș.a. pe cît apar ele de oripilante analiștilor onești de astăzi, pe atît le erau de folositoare ipochimenilor cu pricina în prezentul lor materialnic-grosier. Manifestările de tip asiatic din timpul defilărilor de 1 mai ori 23 august, ori isteriile colective gigantice tip „Cîntarea României“ încep să fie trecute între parantezele uitării sau să fie amestecate cu parfumul nostalgic al anilor tinereții unora. De aceea mai există intelectuali care, în uitucenia lor bolnavă ori naiv-visător-retrospectivă, s-au străduit și se mai străduie să resuscite politic ori literar pe cîte unul dintre foștii cîntăreți de curte... Am auzit chiar oameni simpli regretînd regimul totalitar cu o amnezie îngrijorătoare: „era mai bine înainte fiindcă...“ și se pomenesc înșirînd fel de fel de realizări pe care, de fapt, munca lor le-a înfăptuit, și nicidecum cutare dement prezident, prim-ministru, ideolog de serviciu ori activist comunist... Sînt de părere că nu datorăm nimic – nici măcar să ne cerem scuze! – regimului comunist și reprezentaților lui care încă mai sînt în viață, noi, cetățenii onești, neînregimentați politic și ideologic, iar cei care trebuie să-și ceară iertare pentru excesele, pentru fărădelegile comise în acele vremuri tulburi pentru întreaga populație a României sînt tocmai acești sumbri concetățeni, care, deși și-au schimbat, poate, domeniul de activitate, nu trebuie să uite că, repet: au fost reprezentanții unui regim totalitar care are la activ nenumărate crime imprescriptibile[4]. Pe acest fundal întristător a venit însă bucuria literaturii memorialistice: abundentă, adeseori stîngace din punct de vedere literar, dar de o tulburătoare autenticitate și de o vibrație a trăirii care nu pot lăsa pe nimeni indiferent: tineri sau adulți, copii sau oameni aflați în pragul senectuții, țărani sau intelectuali – cu toții au putut lua cunoștință, citind sau măcar urmărind serialele curajoase de televiziune ale Luciei Hossu Longin intitulate inspirat „Memorialul durerii“, de samavolniciile inimaginabile, de ororile strigătoare la ceruri comise de demoni împielițați asupra unor semeni în care vedeau deformat pe „dușmanii poporului“. Ca într-un basm în care vrăjitoarea cea rea îi transformă pe unii în balauri strașnic persecutori ori dijmuitori pe la fîntîni ai semenilor, sau mai degrabă ca în **//Biblie//**, unde ni se atrage atenția că pe ochii unora sînt așezați solzi spre a nu vedea, iar urechile le sînt, de asemenea, ținute spre a nu auzi, în perioada 1947-1989 în România au fost lăsați slobozi dulăii neîmblînziți și peste măsură înmulțiți apărînd o ideologie străină de tradițiile și de specificul național. Legați, acești zăvozi apărînd pe adevărații monștri nu mai sînt un pericol aparent. Dar stăpînii lor s-au adaptat – bine școliți, ce-i drept, căzînd, precum mîțele, mereu în picioare –, iar pe uitarea maselor ei mizează încă, deși ar trebui, întorși la creștinism, doar să-și ceară sincer iertare de la victime atîta cît le mai pot afla în viață...  Pentru mine e greu de acceptat că sîntem în al douăzeci și doilea an de la Revoluția din Decembrie 1989 și în școală nu se învață încă istoria recentă dintr-o inerție așa-zis științifică, așteptîndu-se un fel de sedimentare-limpezire a evenimentelor ultimilor patruzeci-cincizeci de ani. În loc de a se alerga cu mic cu mare, de la elevi și studenți, pînă la profesori universitari și academicieni, în virtutea setei de adevăr, după mărturiile celor încă trăitori ai acelor evenimente, în loc de a se căuta cu înfrigurare de către majoritatea reporterilor și a realizatorilor de emisiuni radiofonice și televizuale documentele azvîrlite prin praful de la CNSAS, dar încă fierbinți în viziunea mea, ale unor orori precum colectivizarea forțată, alungarea oamenilor fruntași ai satelor în locuri pustii (Bărăganul și Canalul Dunăre – Marea Neagră fiind copii miniaturale ale Siberiei rusești), întemnițarea fără procese veritabile a elitei culturale, științifice, tehnice, militare și politice românești, istoricii de profesie sînt în continuare obligați, după o programă osificată, să le vorbească elevilor despre fapte petrecute cu sute de ani și chiar cu milenii în urmă, să interpreteze și să expună cercetării și discuțiilor fenomene ce nu mai interesează decît pe specialiști. Paradoxal, cînd prin vrerea lui Dumnezeu și cu concursul oamenilor de bună credință care aplică descoperiri științifice precum datarea cu carbon radioactiv, se fac descoperiri arheologice uluitoare ca tăblițele de la Tărtăria și Vadu Rău, ori plăcuțele de plumb de la Sinaia, care contrazic categoric datele consemnate în tratatele oficiale ale ultimilor o sută cincizeci de ani predate în licee și universități, brusc se așterne, printr-un misterios consens, tăcerea...  În predarea literaturii române, așijderea, în loc să li acorde atenția binemeritată unor poeți de mărime maximă precum Radu Gyr, Nichifor Crainic, Vasile Militaru, Andrei Ciurunga ori unor prozatori viguroși ca Nicolae Steinhardt, Ion Ioanid, Ion Ianolide, Marcel Petrișor, Adriana Georgescu, Aspazia Oțel Petrescu, Dan Lucinescu ș.a. se insistă pe aceleași tocite dar... „canonice“ tipare... Ba mai mult: pentru clasele a XII-a sînt prevăzute trecerea în revistă a numelor unor profitori și trădători ai idealulurilor românismului – ce-i drept, această aberație se produce nuanțat, sub sintagma „literatura aservită“ aparținînd altminteri eminentului critic Eugen Negrici...   În acest context inerțial semi-apatic, cursul opțional izbutit de inimoasa profesoară de literatură și limbă română Marilena Istrati pentru liceul ce poartă numele ilustrului filosof, sociolog și estetician Dimitrie Gusti merită nu numai îndelung aplaudat și lăudat, ci susținut fără rezerve și chiar generalizat de toată suflarea pedagogică românească. Personal, mă strădui, la nivelul claselor a XII-a din Liceul de Metrologie „Traian Vuia“ unde predau, să prezint an de an, în cadrul unui studiu de caz **literatura „arestată“** sau **literatura închisorilor comuniste**, situația dramatică și nu rareori tragică a creatorilor căzuți în dizgrația regimului ateu. Utilizînd deocamdată facilitățile internetului și abilitățile de învățare la distanță ale elevilor mei, am creat un manual virtual cuprinzînd pînă în prezent mai bine de 500 de pagini. Lucrarea se referă la opera poetică și memorialistică a deținuților (unii geniali) precum Ion Ianolide, Valeriu Gafencu, Nicolae Steinhardt, Nicolae Mărgineanu, Lena Constante, Adriana Georgescu, Radu Gyr, Nichifor Crainic, Vasile Militaru, Constantin Oprișan, Liviu Brânzaș, Aspazia Oțel Petrescu, Dumitru Dan Lucinescu, Ion Ioanid, Richard Wurmbrant ș.a. De asemenea, am conceput capitole separate despre rezistența armată din munți, despre „Fenomenul Pitești“, despre curentul tradiționalist inițiat de Nichifor Crainic și despre manifestarea unică în arealul creștin ortodox denumită Rugul Aprins. Activitatea mea de colectare a unor fragmente edificatoare din opera acestor scriitori continuă. Astfel, recent am rugat pe dr. Rodica Lăzărescu să contribuie cu un material de circa zece pagini abordînd sintetic viața lui Ion Diaconescu și prezentîndu-i fragmente din literatura memorialistică. Deși predau la un liceu cu profil tehnic unde disciplinele umaniste sînt căzute în dizgrație, am constatat la cîțiva elevi bazele trezirii conștiinței cetățenești care, extrapolînd fenomenul și adăugîndu-i și rugăciunile cuvenite, îmi îndreptățesc speranța în progresul spiritual colectiv. Deși puțini, acești tineri care au înțeles valoarea excepțională a literaturii nesupuse ideologiei comuniste și s-au implicat intelectual și emoțional în demersul meu pedagogic îmi mențin tonusul moral spre a continua. Cum aș putea să nu felicit pe inițiatorii acestui Simpozion necesar trezirii conștiinței românilor?! O fac, gîndindu-mă că fără cunoașterea și asumarea istoriei nu există conștiință individuală, iar fără aceasta nu există viitor. 6 aprilie 2012 <span style="font-family: 'Times New Roman','serif'; font-size: 16px;">Prof. Mihai FLOAREA
 * <span style="font-family: 'Times New Roman','serif'; font-size: 21px;">Literatura închisorilor comuniste – parte a conștiinței noastre **

<span style="font-family: 'times new roman','serif'; font-size: 13px;">[1] <span style="font-family: 'Times New Roman','serif';"> Iată două scurte ilustrări: //Cînd luna răsuce din caier de vreme / Și picură liniști de gene de stele, / Coboară-mpăcare în marea ce geme / Coboară-n adîncul căderilor mele. // Cînd cerbii se miră de pașii tăcerii / Și firul de iarbă tresare sub rouă, / ... Coboară-alinare pe rana durerii, / Coboară lumină – în inima nouă// (**//Invocație//**, //op. cit.//, p. 57); //Azi mi-am văzut figura în tinetă... / Cu părul tuns, cu ochii adînciți, / Cu-obrajii văruiți și subțiați / ...De parc-aș fi ieșit din eprubetă! // Zîmbesc... și... uite, cineva-mi răspunde / Cu-o strîmbătură rece, de muzeu / Ce-mi spune apriat: nu-s eu... / Și spaima mă-ncovoaie, mă pătrunde. // Am fost vreodată și eu om ca voi / Cuprins într-a vieții Tarantelă, / Privind la soare, fără de cartelă, / Și primăverile cu părul lor vîlvoi?!... // Nu! M-am născut aici cu șobolanii / Să rod cu ochii gratiile grele / Să petecesc cu rime și cu stele / Cămășile ce le purtară anii. // Mă fură gînduri alte, mai durute / Și un viețaș îmi află leacul: / „Țepelea, lasă, bă, capacul! / Ce naiba, tu nu simți că pute?!“...// (**//Portret într-o tinetă//**, //op.cit//., p 18). <span style="font-family: 'times new roman','serif'; font-size: 13px;">[2] <span style="font-family: 'Times New Roman','serif';"> Numesc astfel comunicarea interindividuală, //sine qua non// la nivelul societății. În afară de aceasta, comunicarea mai poate avea loc și pe verticală, anume cu Divinitatea. Este cazul spiritelor ce tind către desăvîrșirea numită în creștinism //asemănarea cu Dumnezeu Tatăl, Creatorul celor văzute și nevăzute//. <span style="font-family: 'times new roman','serif'; font-size: 13px;">[3] <span style="font-family: 'Times New Roman','serif'; font-size: 13px;"> Nu face obiectul acestui articol structura uimitor de variată a turnătorilor din timpul pomenitului regim politic. Îmi permit doar să citez aici pe Marius Oprea: //La finele anilor ’80// [...] //aproape 30% din[tre] colaboratorii racolați de ofițeri erau minori. Am găsit, de pildă, cazul unui elev de 9 ani, care în 1989 devine colaborator al Securității. Acel copil are acum 26 de ani și o carieră în față. Foarte probabil, mulți dintre acești minori sînt utilizați și în prezent de către cei care i-au racolat, care își conservă astfel puterea și poziția// (cf. Vlad Stoicescu, **//Securitatea refuză să iasă la pensie//**, în „Evenimentul zilei“ din 31 august 2008, la <span style="color: windowtext; font-family: 'Times New Roman','serif'; font-size: 13px;">[|http://www.evz.ro/detalii/stiri/818717.html#ixzz1rHuVUE8n] <span style="font-family: 'Times New Roman','serif'; font-size: 13px;">EVZ.ro). În privința definirii acestui tip de camelon uman sau de robot umanoid – cum preferați să-i zicem insului spălat definitv pe creier care s-a pus în slujba îndeajuns de bine remunerată a răului –, îl las pe un cercetător al fenomenului să se pronunțe: // Securistul este agentul Răului, un individ pentru care Binele este un concept perimat, ridicol, fără vreo semnificaţie reală. Securistul ştie să-şi găsească scuze. Ştim că există cazuri de foşti ofiţeri ai Securităţii care au devenit istorici ai filmului, şefi pe la ICAB, directori de biblioteci universitare ori inspectori silvici, fără a explica vreodată cum a fost posibilă complicitatea lor activă cu forţele demonice. Au fost un timp draci, după care s-au întors în lumea noastră, mai mult sau mai puţin normală. // <span style="color: black; font-family: 'times new roman','serif'; font-size: 13px;"> [...] //Nu se poate să slujeşti Răul cu îndîrjire şi să pretinzi apoi că nu ai ştiut ce faci. În plus, să ne înţelegem, partidul nu a urât Securitatea. Securiştii erau, mai preus de orice, activişti de partid. Tot aşa cum SS-iştii erau cei mai de încredere nazişti. Singurii cărora, în discursuri de taină, precum cel ţinut de Heinrich Himmler la Poznan, li se putea încredinţa sarcina supremă: eliminarea fizică a milioane de semeni numai din raţiuni strict ideologice.// (Cf. Vladimir Tismăneanu, idem). <span style="font-family: 'calibri','sans-serif'; font-size: 13px;">[4] <span style="color: black; font-family: 'times new roman','serif';">Cercetătorii au constatat, la un moment dat, că 640.762 de oameni au ajuns la puşcărie, în lagăre sau au fost deportaţi din cauza muncii „informative“ întreprinse de reprezentanții regimului comunist (denumiți și „băieţii cu ochii albaştri“) (Cf. Idem).